Gabrijel Jurkić (24. 3. 1886. - 25. 2. 1974.)
2029-02-25, 2030-02-25
Gabrijel Jurkić, rođen je u Livnu, 24. ožujka 1886. godine od oca Ante i majke Luce. Osnovnu školu završava u rodnom gradu i upisuje Trgovačku školu, a zatim 1902. u Srednju tehničku školu u Sarajevu, koju uskoro napušta da bi se posvetio slikarstvu. 1908/09. 1908/09. upisuje se na bečku likovnu akademiju, gdje je odmah prebačen na četvrto godište općeg slikarskog odjela u klasu Aloisa Deluge. 1909/11. pohađa specijalku Kazimira Pochwalskog i izučava segment “Studij umjetnosti bosanske historije”.
Nakon bečkih studija vraća se u Sarajevo, priprema prve samostalne izložbe (1911), u Sarajevu (Društveni dom) i Zagrebu (Umjetnički paviljon). Nakon gotovo pola stoljeća provedena u Sarajevu vraća se u Livno, u skromni atelje franjevačkog samostana na Gorici, gdje živi sa suprugom Štefom. Umro je 25. veljače 1974. godine i sahranjen je na groblju sv. Mihovila na Gorici – Livno,
O DJELU GABRIJELA JURKIĆA:
Od početka Jurkićevo djelo je u kontinuitetu prožeto blagošću i poetičnošću njegove prirode, iako ga najprije prikazuju kao “jednog od najvećih i najosebujnijih ličnosti čitavog perioda” (1911-21.), a zatim ga potiskuju na marginu kao “skromnog slikara svog kraja, arhajske jednostavnosti gledanja”. Činjenica je da je Jurkić svojim djelom i osobnošću uvijek bio u suprotnosti sa strastvenošću i borbenošću avangarde. Slučajnost ili sudbina odredila je njegovo slikarsko školovanje u akademskom Beču.
Njegovo prvo slikarsko razdoblje nakon studija ispunjeno je romantičarskim raspoloženjem, inspiriran je krajolicima (Kod ovaca, Marina I), a karakterizira ga i niz izvrsnih portreta gdje uspijeva duboko proniknuti u biće sebi dragih i bliskih ljudi i tako ih približiti i samom promatraču (Moja majka, Fra Eugen).
Od dvadesetih godina Jurkić se oslobađa akademskog usmjerenja, postaje impresionistički slobodan, koristi se poentilističkom tehnikom slikanja, uvodi više svjetla na platno (kao da ga je oslobodio iz pukotine, jer ono je od početka prisutno). Slika efekte svjetla i bijele boje (Impresija, Snježna idila), otvarajući širok spektar boja (Dvije sestre u suncu). Kako je sam rekao dotaknuo je svijet koji nema granica.
U svojoj možemo reći trećoj slikarskoj fazi, Gabrijel slika bosanske krajolike, uspijevajući dočarati atmosferu određenog trenutka, na bezvremenski način. Religioznost u njegovom djelu odražava se upravo kroz slikanje prirode, a ne kroz religijske motive. Njemu se priroda otvorila, tražio je ljepotu, dakle istinu i u tome je uspio.
Utočište i mir nalazi u ateljeu franjevačkog samostana na Gorici. Tu umire i svoje slike oporučno ostavlja samostanu, a time i samom gradu Livnu. Godine 1995, u prostoriji FMGG-a otvorena je galerija sa stalnim postavom slika Gabrijela Jurkića, prema odabiru Ivice Šiška, akademskog slikara i profesora na ALU u Zagrebu, uz podršku ministarstva za kulturu Republike Hrvatske.
Osim stalnog postava slika Gabrijela Jurkića, u prostorijama samostana izložene su uz Gabrijelove i slike starih majstora, kao i suvremenih umjetnika (Fra A. Kaić, I. Šeremet, Lj. Lah, I. Šiško,…).
Napomena: Jurkićeve crteže pogledati u Kalendaru sv. Ante, Franjevačka provincija Bosna Srebrene, godina I.-XX., Sarajevo 1926.-1945. i u Katoličkom svijetu 1932-1941.

Mato Kaić (8. 10. 1885. - 25. 2. 1967.)
2029-02-25, 2030-02-25
Mato Kaić rođen je 8. listopada 1885. godine u uglednoj obitelji livanjskoga trgovca Ante Kaića. U rodnome Livnu stekao je osnovnu naobrazbu, potom školovanje nastavlja u Nadbiskupskoj velikoj gimnaziji u Travniku (1896./1899). Nakon treće godine vraća se u Livno gdje uspješno završava četvrti razred Trgovačke škole šk. god. 1900./1901.
Fotografsku kameru nabavio je najkasnije 1902. godine u Beču i u ranoj mladosti se počinje baviti fotografijom. Najstarija sačuvana fotografija Kaićeva opusa datirana je upravo 1902. i čuva se u Arhivu Franjevačkoga samostana na Gorici. Od tada pa do očeve smrti 1913. nesputan obvezama i zanesen umjetnošću često putuje, objektivom istražuje i snima dotad neviđene krajolike, znalački ih bilježi kamerom i otima od zaborava. Upravo u tom razdoblju nastaju prekrasni, sad već zaboravljeni prizori iz okolice Rijeke Dubrovačke (Sustjepana, gradske luke …), Splite i splitske gradske luke, Bačvica, Peristila, prizori s piljaricama na splitskom Voćnom trgu te Sinjske alke. K tomu treba dodati i mnoštvo urbanih i ruralnih livanjskih motiva i brojne portrete i autoportrete.
Nakon nagle očeve smrti krajem 1913. Kaić preuzima dio obiteljskih obveza i usmjerava interese na gospodarenje pilanom koju je unaprijedio suvremenom turbinom. Ni tada fotografiju ne zanemaruje, naprotiv tada nastaju prekrasne fotografije Kupreškog i Livanjskog polja, Malovana, Rilića i usputnih krajobraza. Desetak godina kasnije, kupovinom imanja uz rijeku Žabljak kraj Livna, započinje treća Kaićeva životna faza. Na imanju se bavi voćarstvom i povrtlarstvom koristeći pritom suvremene tehnike navodnjavanja poznate u susjednim razvijenim zemljama onodobne Europe. Kaićeva postignuća u voćarstvu i povrtlarstvu polovinom tridesetih godina XX. st. bilježe splitski dnevnici kao što je Jadranski dnevnik (1934., 1935.), a Hrvatski glasnik, 1940. zabilježio je da Kaić posjeduje lijep voćnjak do 600 voćaka. Neke od Kaićevih fotografija ovjekovječile su trenutke nastale na njegovu imanju kao npr. Berba graha na Matinu podu. Uz iznimnu folklornu i dokumentarističku vrijednost ovaj svjetlopis je s druge strane svojevrstan pečat Kaićeva fotografskog stvaralaštva. Prema riječima Kaićeve kćeri Vojislave to je posljednja fotografija koju je njezin otac snimio 1938. na svojem imanju u Žabljaku. Kaić je umro 25. veljače 1967. godine u 82. godini života. Pokopan je na groblju sv. Petra u Rapovinama kod Livna.
Ako je suditi prema baštinjenim fotografijama, možemo reći da je, poglavito u mlađim danima, često putovao, susretao mnoge ljude, a s nekima je iz toga vremena ostao vezan trajnim prijateljstvom. Osobito je njegovao prijateljstvo s Gabrielom Jurkićem s kojim su ga vezali rodni grad, rano djetinjstvo, školske klupe i ljubav prema umjetnosti.
Kaićevu bogatu ostavštinu od 327 negativa, pozitiva i djapozitiva na staklu darovala je 2007. Franjevačkome muzeju i galeriji Gorica – Livno njegova kći Vojislava Voja. Od tog broja 33 dijapozitiva su u boji. Ranijih godina Voja je svojem rođaku Ivi Kaiću darovala 50 očevih staklenih ploča, koji je za potrebe izložbe ustupio digitalne zapise svih ploča i ostavio ih u trajno vlasništvo FMGG – Livno. Osim staklenih ploča u muzeju se čuva i Kaićeva kamera, fotografska oprema i dio stručne literature. Sudeći prema sačuvanoj opremi i priboru te kompletima periodike o umijeću fotografiranja educirao se na izvorima.

dr. fra Mihovil Sučić (26. 6. 1820. - 3. 3. 1865.)
2029-03-03
Dr. fra Mihovil Sučić, krsnim imenom Stjepan, rođen je 26. lipnja 1820. godine
u Livnu od roditelja Petra Sučića i majke Ruže rođene Gelić iz Šujice. Osnovno
obrazovanje stekao je u Livnu. Budući da je izrazio želju postati svećenikom
redovnikom, upućen je u Fojnicu na dalje školovanje. Primljen je u novicijat 14. srpnja
1837. godine. Nakon završenog novicijata u Fojnici 1838. odlazi u Veneciju na
filozofsko-teološki studij. Za svećenika je zaređen 1843. godine.
Nakon završenog studija filozofije i teologije u Veneciji, fra Mihovil
tijekom 1845. godine dobiva dopuštenje crkvenih i redovničkih vlasti za studiranje
medicine i kirurgije u Padovi. Studij medicine i kirurgije završava 1851. godine.
Potom se vraća u Bosnu gdje se posebice posvećuje apostolatu medicine,
obavljajući medicinsku praksu karitativno, udruženo sa svojim franjevačkim
poslanjem. Tako je istodobno bio članom svekolikog franjevačkog bratstva, a i
članom univerzalnog liječničkog bratstva koje neprekinuto traje otkako se liječništvo
začelo, preko Hipokratove liječničke deontologije do današnjih dana.
Izgleda da se po povratku u Bosnu fra Mihovil uglavnom bavio liječništvom, a
manje pastoralnim radom. Jedan kroničar bilježi: “Teško je i pojmiti što sve morade
pretrpjeti u obavljanju liječničke službe dr. fra Mihovil. Nije bilo fijakera ni željeznica,
nego torbu s kirurškim instrumentima na rame i štap u ruke pa je tako obilazio sela i
gradove svuda svoju izvanrednu vještinu pokazujući. Bolesnik, čim bi čuo da dr. fra
Mijo hećim /kako su ga u narodu popularno zvali/ dolazi, odmah bi se sretnim osjetio,
znao je da mu dolazi vješti i ljubežljivi liječnik, koji ne traži svoju korist, nego jedino
ozdravljanje bolesnika”. O njegovom umijeću i savjesti pričalo se po Bosni.
Krajem veljače 1865. godine bi pozvan u Šujicu da pomogne pri porodu jednoj
muslimanki. Pomoć je bila djelotvorna, majka i dijete spašeni su. Ako je vjerovati
narodnoj predaji, fra Mihovil je tu pacijenticu porodio carskim rezom. Međutim, sati i
sati pješačenja, surova i nemilosrdna zima, te zdravlje koje je već bilo narušeno
učinili su svoje. Fra Mihovil je obolio od teške upale pluća i umro u Livnu 3. ožujka
1865. Imao je samo 45 godina.
Pokopan je na livanjskom groblju Gorica, a njegov velebni nadgrobni
spomenik podigoše livanjski franjevci tri godine nakon njegove smrti. Golemi kameni
blok, 3,5 m visok križ, sarkofag 3,80 dug i 1,5 m širok i 1,90 visok, dominira grobljem.
Na spomeniku piše: “Žertva ljubavi krstjanske, pade 3. ožujka 1865. V. C:O:
MIHOVIL SUČIĆ, rođen u Livnu, red S.O. FRANJE, naučitelj ljekarstva i ranarstva
dobi 45”. Nešto niže: “KOMU zafalna bratja redovnici zgroznim suzam staviše
spomenik ovaj 1868”. Ispod toga “Dovuče iz Žabljaka obitelj Ivana MIHALJEVIĆA iz
Zagoričana, spomocju obitelji Mate MIHALJEVIĆA iz Potočana na 28 volovah”.
Povijest liječništva u Bosni, uz ljekaruše kojima su se bavili bosanski franjevci,
obilježena je i likom fra Mihovila Sučića. Dr. fra Mihovil Sučić, liječnik i teolog, u svom
je liječničkom djelovanju primjenjivao suvremene metode liječenja, služio se
suvremenom medicinskom literaturom i instrumentarijem u izoliranim bosanskim
vrletima. Analizirajući njegovo liječničko djelovanje, može se reći da je fra Mihovil
Sučić, liječnik i kirurg, u bosansko-hercegovačkoj zdravstvenoj zaštiti načinio
prekretnicu, budući da je on zdravstvenu zaštitu podigao na znanstvenu razinu.
Unatoč teškim i nemirnim vremenima u kojima je živio i djelovao dr. fra Mihovil Sučić,
vremenima ispunjenim nepovjerenjem i podjelama, s jasnom granicom između
pojedinih naroda i vjera, on je istraživač koji je vođen radoznalošću, koji je spreman
na profesionalni izazov, koji se upušta u nove zahvate, koji liječi i pomaže svim
bolesnicima bez obzira na njihovu vjeru, spol ili socijalni status.
U livanjskom Franjevačkom muzeju i galeriji kao trajna i draga uspomena na
tog u svom poslu neumorna liječnika i kirurga čuvaju se: kožna torba sa zubarskim
instrumentima, apotekarskom vagom, žljebastom sondom, iglama za punkciju i
noževima; zatim kirurški instrumenti, anatomski atlas iz 1838. godine i 60 tomova
stručnih knjiga na latinskom i talijanskom jeziku.

Vladimir Džanko (20. 3. 1932. - 29. 8. 2018.)
2029-03-20, 2030-03-20
Vladimir Džanko, slikar (Mladeškovci kraj Glamoča, 20. III. 1932). Malu maturu položio u Livnu 1948, Državnu školu za slikarstvo i umjetne zanate završio u Sarajevu 1953 (B. Subotić). Neko vrijeme radio kao scenograf u Narodnom pozorištu u Banjoj Luci te predavao u gimnaziji u Tuzli. Diplomirao na Akademiji primenjene umetnosti u Beogradu 1962 (V. Grdan – slikarstvo, M. Zlamalik – plakat, I. Tabaković – keramika). God. 1963. dolazi u Osijek, gdje je do 1967. scenograf u HNK, potom likovni pedagog, od 1978. voditelj kolegija za predškolski odgoj na Pedagoškom fakultetu i od 1992. ravnatelj Galerije likovnih umjetnosti. — Najčešće slika uljem, akvarelom i pastelom, radi crteže olovkom i perom. U početnoj je fazi pod znatnim utjecajem akademije, s izraženom linearnošću u oblikovanju slike. U Osijeku i u slavonskom podneblju taj utjecaj pomalo slabi. Iako rodom iz kamenita kraja, Dž. se suživljuje s nizinskim krajolikom te slika slavonski pejzaž (šume, polja, vode) na intimistički način, u lakoj rasvjeti na dalekim horizontima ili u oblačju. Prikazuje i kuće, osobito seljačka dvorišta. Kompoziciju gradi tonovima boje (pretežito tamnozelene, smeđe i sive), a potez mu je kista često brz, leteći, što slikama daje osobnu notu i draž trepetljivosti. Nasuprot idiličnu plenerizmu ranijih pejzaža, njegove ratne vedute Osijeka (akvareli iz 1991) imaju obilježja ekspresivnoga kolorizma: ratna je kataklizma predočena u srazu snažno crvenih i plavih tonova i difuznoj strukturi motiva. Bavi se i ilustriranjem književnih djela. Samostalno je izlagao u Osijeku (1963–64, 1966–67, 1969, 1976–77, 1980, 1982, 1986, 1988, 1991), Našicama (1969), Vinkovcima (1975), Göteborgu (1977, s I. Hermanom), Dubrovniku (1984), Đakovu (1987) i Nersingenu u Njemačkoj (1989). Sudjelovao na izložbama podružnice ULUH-a (HDLU-a) za Slavoniju (od 1966), na Bijenalu Slavonaca (od 1967), izložbama baranjske (od 1975) i iločke likovne kolonije (od 1977), izložbama Slavonski pejzaž XIX. i XX. stoljeća (Osijek 1976), Suvremeni osječki slikari i kipari (Osijek i Brantford u Kanadi 1977), Osječki ratni atelijer (Köln 1992) i dr. — God. 1970. dobio je Nagradu grada Osijeka za slikarstvo.
Vladimir Džanko, Motiv iz Karlovca, ulje na platnu, 2005.

fra Miroslav Džaja (8.1.1885. - 14. 12. 1972.)
2030-01-08
Fra Miroslav Džaja, hrvatski i bosanskohercegovački pisac i crkveni povjesničar, rođen je 8. siječnja 1885. godine u mjestu Koprivnica kraj Kupresa. Osnovnoškolsku naobrazbu stekao je u Kupresu i Livnu, četiri razreda gimnazije je pohađao u Gučoj Gori kraj Travnika, dva u Visokom, dok je filozofsko-teološki studij završio u Livnu i Gučoj Gori 1908. U Franjevački red stupio je 1902, a svećenik postao 1907.
Bio kapelan u Jajcu, župnik u Dobretićima, Varešu, Docu, Vitezu, Travniku i Brestovskom, gvardijan u Fojnici i Visokom 1931–38. te definitor Bosne Srebrene. Putovao 1937. u Bugarsku i Carigrad. Da bi potaknuo izvanškolski kulturni rad mladih franjevaca, u studentskim danima sa Zvonkom Mikićem izradio je Nacrt ili pravilnik Akademije za studente i bogoslove u Livnu. U njihovu društvu »Jukić« surađivao je s Narcisom Jenkom. Objelodanio je nekoliko pjesama te pisao članke religioznog i povijesnog sadržaja u Glasniku sv. Ante (1912–17, 1919–20, 1924–27, 1931 –35, 1941), Serafinskom perivoju (1912), Anđelu čuvaru (1917, 1919, 1921), Našoj misli (1918–19), kalendaru Napredak (1923, 1925, 1927, 1931), Kalendaru sv. Ante (1926, 1933–34, 1945), Franjevačkom vjesniku (1929, 1933–34), Bosni Srebrenoj, Dobrom Pastiru (1960, 1962, 1966, 1973) i Našim ognjištima (1970).
Osim rukopisa, samostanskom arhivu u Gorici kraj Livna ostavio je vrijednu zbirku starih fotografija, poštanskih maraka i arhivske građe.
Fra Miroslav Džaja je preminuo u Franjevačkom samostanu Gorica – Livno, 14. prosinca 1972. godine.
Zbornik radova fra Miroslava Džaje nazvan “Fra Mirkova čitanka” objavljen je o pedesetoj obljetnici njegove smrti, 2022. godine. Knjigu su priredili fra Marijan Karaula i vlč. dr. Dubravko Turalija,a predstavljena je u Livnu i Kupresu.
Prema riječima jednog od priređivača vlč. dr. Dubravka Turalije, Fra Mirkova ili Džajina čitanka zbirka je objavljenih i neobjavljenih radova nadaleko poznatoga i uglednoga franjevca fra Miroslava Džaje koji je rodom s Kupresa, ali je svojom radoznalom prirodom mnogo toga novoga otkrio i zapisao ne samo o Kupresu nego i o Šujici, Livnu, Gučoj Gori, Docu kod Travnika, Sarajevu, Dobretićima, Jajcu i još nekim krajevima Bosne u kojima je pastoralno djelovao. U svojih 88 godina života, 70 godina redovništva, a toliko i pisanog stvaralaštva, pisao je o svemu – o narodnim običajima i pjesmama, o narodnim pričama i legendama, o istinitim događajima i pripovijestima te o svojim osobnim povijesnim otkrićima iz starih samostanskih matica te svojim zapažanjima i sjećanjima. Zato se s pravom smatra istraživačem, arheologom, etnologom, povjesničarom te vrsnim pripovjedačem i pjesnikom svojega vremena. Da je bio doajen među intelektualcima prve polovine 20. st., najbolje pokazuje suradnja s najpoznatijim hrvatskim povjesničarem toga doba vlč. dr. Krunoslavom Draganovićem, ali i druženje s tada najistaknutijim piscima i pjesnicima kao što su Izidor Poljak, Vladimir Nazor, Velimir Deželić, Dragutin Domjanić, Milan Pavelić i Ivan Merz – vodeći intelektualac toga vremena – s kojim je dijelio ne samo prijateljevanje nego i iste stavove.
– Fra Miroslav je ponajprije bio revan redovnik i častan svećenik čiji se stvaralački rad ne svodi samo na famoznu svima poznatu monografiju “Sa Kupreške visoravni” nego i na brojna druga djela i zabilježbe koje vrijedi znati, a koje ćete moći čitati u novoj knjizi. Uz njegovu upotpunjenu biografiju, tu se nalazi i izbor njegovih sakupljenih narodnih pjesama za gusle iz Kupresa i okolice, ali i mala zbirka njegove vlastite pjesničke ostavštine. U knjizi su također članci o različitim mjestima i događajima diljem Bosne, zatim putopisi i hodočašća, predaje i pripovijesti, osvrti i zapažanja, uspomene i spomenice, starine i običaji te narodne poslovice i zagonetke. Kada se sagleda Džajin cjeloviti opus, bez imalo preuzetnosti može se reći da ono što je Josip Flavije bio za Palestinu, Porfirogenet za Bizant, Evliya Çelebi za Tursko Carstvo, što je bio Claudio Magris za Austro-Ugarsku Monarhiju i fra Grgo Martić za Bosnu u 19. st., to je bio fra Miroslav Mirko Džaja za Bosnu u 20. stoljeća. Tu svoju stvaralačku svestranost zahvaljuje čudesnom izlječenju zagovorom sv. Ante, kojemu je zauzvrat obećao napisati trinaest članaka u katoličkom mjesečniku “Glasnik sv. Antuna Padovanskog”. Međutim, umjesto trinaest, napisao je tri puta tristo, što objavljenih, što neobjavljenih lirskih i proznih radova – napisao je o knjizi vlč. dr. Dubravko Turalija koji je, uz fra Marijana Karaulu, jedan od priređivača ove uistinu vrijedne publikacije.
Poučni tekstovi
Knjiga je s opravdanim razlogom nazvana “Fra Mirkova čitanka” jer sadrži zbirku autorovih odabranih književnih, pjesničkih, znanstvenih, narodno-popularnih, poučnih i pučkih tekstova koji služe ne samo kao zanimljivo nego i poučno štivo. Knjiga zadovoljava sve visoke zahtjeve, kako one sadržajne tako i didaktičko-metodičke, estetske, komunikacijske i praktično-uporabne. Po namjeri je prilagođena svim dobima, a prema predmetnom sustavu komotno može biti dopuna, čak i školskim povijesno-književnim priručnicima.
DJELA:

Sa Kupreške visoravni. Otinovci—Kupres 1970.
Pougarje i njegova okolica (monografija, 1995.)
članci i studije o povijesti školstva bosanskih franjevaca, prilozi vjerskog sadržaja, priče i pjesme – u periodici.

Slavko Gotovac (7.10.1930. - 21. 1. 1999.)
2030-01-21
GOTOVAC, Slavko, publicist (Kablići kraj Livna, 7. X. 1930 — Livno, 21. I. 1999). Učiteljsku školu započeo u Travniku, a završio u Mostaru 1952. Od 1950. službenik u Livnu a od 1959. novinar sarajevskog dnevnika Oslobođenje; najprije je dopisnik iz jugozapadne Bosne (1959–75), zatim iz Splita (1975–82), a do mirovine 1988. urednik je rubrike reportaže. Potom živi u Livnu. Objavio je četiri knjige reportaža, feljtona i priča, većinom prethodno objavljenih u novinama. Zanimala ga je sudbina »malih ljudi« te emigranata. U knjizi Stope kroz kuću pisao o splitskim kazališnim glumcima. Kritičari su u njegovim tekstovima primijetili dokumentiranost, individualizirani jezik i dinamični dijalog. Pisao je također scenarije za kratkometražne i dokumentarne filmove te TV reportaže. (Hrvatski biografski leksikon)
* * *
Iz pera Rapke Ormana
„Slavko Gotovac – to nije jedan čovjek“, rekao je, onomad, Abdulah Sidran na književnoj večeri u Livnu. U stvari, pjesnik je citirao svoju majku, koja je, očito, rado čitala gotovo sve što Gotovac napiše.
Citat je nastao u vrijeme Zimske olimpijade u Sarajevu (1984.), kada je Slavko, vozeći se trojkom, iz dana u dan lovio likove i teme za svoje reportaže (Sarajevski krug trojkom), a ujutro ih, taze, na stranice Oslobođenja, puštao s pera.
Slavko Gotovac, istina, to nije jedan čovjek, to je čovjek i majstor, čovjek i stol (u livanjskom hotelu Dinara jedan stol zovemo Slavkovim), čovjek i vertikala (to znaju vjetrovi, politički naročito), čovjek i ljudi oko njega…
Slavko Gotovac ne može bez ljudi: traže se međusobno – iz potrebe, mahsuz, sretnu se u prolazu, na ulici, u kavani, na drumu, pod čergom, na groblju, u kući, na planini… Začas krene razgovor, poteče priča.
Gotovčevi sugovornici (junaci, likovi reportaža) uvijek imaju šta da kažu – o sebi i o drugima, o tugama i radostima, o ljudima i vremenima… Sve je to tako obično, a neobično; prosto, a nesvakidašnje; jednostavno, a tako mudro.
Priča, naravno, prolazi kroz filter, majstor prosijava zrnca pijeska, prebire i brusi, stavlja u (kon)tekst, pa je sve na svom mjestu – ništa suvišno, ništa nedostatno. Biser nanizan, sklopljen mozaik.
Slavkovi junaci su od krvi i mesa – dišu i uzdišu, pjevaju i podvriskuju, misle i rade, piju i bekrijaju, galame i šapću, umiju da umuju, znaju da pričaju, ganu do suza, otope do miline…
Listam petu knjigu Slavka Gotovca – Bijele duše, punim dušu. Zapisujem likove: Zajko Ramin, Ranko Bobušić Car, Nenad Kaić Kaja, Jovan Sundečić, Ivka Tadić, Salih Burza, Narcis Jenko, Slavka Bralo, Ervin Šinko, Dedo Kujundžija, Fikret Ibrahimpašić Fićo, Vlado Marjanović… Znam (za) te ljude, a ne znam. Otkriva mi ih Slavko Gotovac.
Naiđem na ptice – ždralovi, golubovi, paunovi, slavuji… Obično, a neobično; znam, a ne znam. Otkriva mi ih Slavko Gotovac.
Zastanem na stranicama zdanja: Vrepčev han, kavana Park… Otvorene odaje vremena, zanosna noćna muzika, o mladosti…
Jedna reportaža završava ovako: „Ako čovjeku ne možeš pomoći, bar ga saslušaj.“ Druga: „Lijepo je sresti ljude koji nikad ne priznaju poraz.“ Treća: „A ti, hanuma, najprije pobacaj u Miljacku snahine pilule protiv začeća, i prostri im slame, ja ti garantiram da će biti unučadi…“ Pri kraju jedne stoji: „U životu je važno dobro uzdahnuti; tih ljudskih uzdaha, kaže Mile Janjić, sve je manje, ljudi sve više škrguću zubima i izgovaraju psovke.“
Kada bi se na jednom mjestu skupili svi likovi Slavkovih reportaža, bio bi to impozantan skup, neobična galerija, plet i koloplet – likovi sišli s listova, ljudi pokuljali iz života. Neznani, a znani; znani, a neznani.
Neki likovi su, jedrinom priče, prerasli jedan mali format, pa im Slavko, ne bez razloga, otvara nove stranice reportaže (Car Ranko Bobušić, Fikret Ibrahimpašić Fićo…). Neki su, opet, iz reportaže prešli na kratkometražnu filmsku vrpcu (filmovi Ratka Orozovića), progovorili puninom života, osvojili publiku (Car Ranko Bobušić)…
Šta još reći? Ništa. Reportaže, jasno i likovi, o sebi najbolje govore vlastitim slovom.
FRAGMENTI / PTICE
Priča Šimun V.: Kad ždralovi sele sa sjevera na jug ili s juga na sjever, dogodi se da neki među njima onemoća, te počne zaostajati. Tada društvo uspori let i sačeka ga, i nađe mu mjesto u jatu na kom se leti s najmanje napora, i krenu dalje. Onaj što se bio umorio opet počne zaostajati i ptice ga premjeste na još bolje mjesto, ali onemoćali ždral sve sporije zamahuje krilima. Onda se zdravi ždralovi okome na bolesnog, kljucaju ga po glavi nemilosrdno, dok posve ne sklopi krila i ne počne se strmoglavljivati. (POSUSTALI ŽDRALOVI)
U mene su čisti golubovi pismonoše, svaki vrijedi zlata koliko je težak. Njemački se kaže “briftaube”. (…) Moji golubovi lete i do 120 kilometara na sat. I nemoj se naći uvrijeđen, da te naučim da postoje sportski golubovi, pismonoše, visokoletači i prevrtači, pa džinovski golubovi, pa kokošari, dobošari, gušani, gaćani, kovrčavi golubovi, galebići, bradavičari, kratkokljuni ukrasni golubovi… E, sad svaku tu skupinu podijeli na desetak vrsta, moraš da im znaš mane i vrline. Meni je jedan Mađar prodao par pismonoša i naučio me kako da ih hranim, čistim, treniram, razmnožavam, kako da ih gledam. Nema toga da im daješ tortu i lebac, taj bi te Mađar Pišta gađao iz dvocijevke. Golubu pismonoši treba oljušten ječam, lan, pšenica, grašak, repica, konoplja, živa je to muka, ima specijalna prodavnica… Razumiješ? Golub i golubica se razdvajaju, žive u samicama da bi se jedno drugog što više zaželjelo. Samo će tako najkraćim putem letjeti u golubarnik, u svoje gnijezdo gdje sa istom čežnjom čeka partner ili partnerica. Kakva je to sreća i umiljavanje! A moja Azra gleda i plače i žali što ja nisam golub da joj doletim. Ooo, ‘bem te živote, kompliciran li si.
* * *
Tada su od onog mađarskog golubara iz Bečkereka kupili par golubova pismonoša od kog se razmnožilo veliko jato. Dogovorili su se da Azra čuva kuću i golubarnik, a Fazlija neka čergari i neka nosi kaveze s najboljim golubovima letačima, i neka sa putovanja pušta jednog po jednog s kratkim porukama: gdje je, kako je, kuda će dalje i kada će kući, i neka kaže da je voli. Ne zna se da li je Fazlija uzbuđeniji kad pušta goluba ili Azra kad ga dočekuje. Prislanjaju “božansku pticu” uz lice i ljube joj kljun i ono njihovo staklasto-biserno oko.
(GOLUBOVI NAD ČERGOM)
Šta ti imam sad reći? Smrti se više ne bojim, jer me neće, jer sam ostario, ostao sam sam k’o vuk, izgubio rahatluk. Ona te ščepa kad počneš uživati. Napravio sam kuću, uveo vodu, kupio auto k’o lutku i dočekao penziju – a žena mi umrije… Pazi ovo:volio sam pitome golubove prevrtače i visokoletače, imao sam golubarnik i topio se od miline gledajući ih. Kad mi je žena umrla, pratili su pogrebnu povorku do groblja, kružili su iznad nas sve dok je nismo pokopali. Onda su se i oni razletjeli, golubarnici su ostali prazni…
* * *
Pitomi golubovi su i nedavno kružili iznad zastinjskog groblja – Livnjaci su sahranjivali šoferskog cara Ranka Bobušića.
(UMIRANJE NA RATE)
Svirao je i u “Parku”. Uzoru, prije rose, da lak i žice na violini ne ovlaže, vodile su ga noćobdije ispod starih vrba i jablanova uz “malu Riku” da bigliše na najtanjoj violinskoj žici i na muzički dvoboj izaziva slavuje, koji su još spavali u grmlju i u krošnjama vrba. Bio je to dvoboj kakav se ne pamti, a trajao bi sve dok ptice ne bi počele padati s drveća od umora i zanesenosti, poput kamenja. (U PONOĆ DAME BIRAJU)
Stariji Livnjaci i dan-danas spominju raskošne paunove u dvorištu obližnje upravne zgrade Poljoprivredne stanice (…) koji su pred kišu glasno kriještali, kao da će biblijski potop. Paunovi kriješte, a zakupac “Parka” drži se za glavu i kune. Paunovi su malokad omanuli u svojim ptičijim prognozama. (U PONOĆ DAME BIRAJU)
* * *
STOL SLAVKA GOTOVCA
stol je tvoja os sidro u luci more tiho mirno
ponekad kad zapuše bura i burno i burno naravno
stol kaže gdje si tajnica i govornica pouzdana
u zenit odvede dan u svako doba godine

stol se nalazi u kutu (i nikom na putu)
s velikog stakla često slete krilca sunca
na stol ko na pamet padnu zlatni ključi sjećanja
pospu zrnca života jednostavna topla

ispred je bašta i kad ljeto iznese stolove
stol tvoj iziđe sjenom se krošnje zaodjene
za njim ti sjediš i dišeš čist zrak
(kad je već takav dišeš zrak čist)

ljudi dolaze za tvoj stol i on ih prima za se
u mir uvodi ako su nemirni glasu otvara slavine
pa curi mlaz svjetla dana pa prosto teče riječ

kad ljudi odu od stola stol zašuti a potom
s njihovim likom u knjige novi listovi uđu

Obljetnica utemeljenja KUD "Rudine" Vidoši
2030-01-24
Ideja, da se formira kulturno umjetničko društvo o župi Vidoši, stara je nekoliko godina, da bi se ozbiljnije počelo razmišljati pred Božić 2009. godine, točnije polovica XII. Mjeseca 2009. godine.
Prvi sastanak (inicijativa) održan je polovicom prvog mjeseca 2010. godine, u prostorijama župne kuće u Vidošima, na kojoj je nazočilo oko 50-ak župljana, župnik fra Pere Kuliš i župni vikar fra Božidar Blažević.
Na tom sastanku izabran je Inicijativni odbor (Stipe Bandov, Josip Perković, Magdalena Čečura, Zoran Čečura, Tatjana Sučić i Anđelka Mandić) koji su imali zadatak obaviti sve pripremne radnje oko formiranja KUD-a, tj pripremiti Izbornu Skupštinu.

Izborna Skupština je zakazana za 24.siječanj 2010. godine, na kojoj bilo 120 osoba članova skupštine. Donošenjem Odluke o formiranju kulturno umjetničkog društva «Rudine» župa Vidoši, i svih potrebitih akata i upravnih tijela, započelo se prvim koracima, a to je registracija društva i sve potrebite dokumentacije za nesmetan rad i funkcioniranje društva.
Izbornoj Skupštini nazočili su fra Božidar Blažević i predsjednici te predstavnici kulturno umjetničkih društava iz Livna, HKUD Dinara, KUD Podinarije i KUD Kamešnica, koji su zaželjeli uspješan i dug rad Društva.

fra Pavao Posilović (1597. - 28. 1. 1657.)
2030-01-28
Pavao Posilović (Glamoč, oko 1597. – Rama, 28. 1. 1657.), je bio hrvatski franjevac, književnik i biskup iz Bosne i Hercegovine.
Pavao Posilović rođen je krajem 16. stoljeća u Glamoču, Tropolje. Franjevačkom redu je pristupio u Visovcu te odlazi na studije u Italiju. Nakon diplomiranja iz filozofije i teologije vraća se u franjevačku provinciju Bosnu Srebrenu. Dana 16. lipnja 1642. imenovan je za skradinskog biskupa te 7. rujna iste godine i zaređen. Glavni posvetitelj je tada bio talijanski kardinal Giovanni Battista Maria Pallotta, a suposvetitelji Alfonso Gonzaga i Patrizio Donati. Nakon toga je bio upravitelj upražnjenih biskupija u ugarskom dijelu pod turskom vlašću. Dana 25. listopada 1655. imenovan je za duvanjskog biskupa. Kao apostolski vikar boravio je u Slavoniji.
Pavao je napisao dvije knjige bosančicom:

Cvijet od kriposti duhovni i tilesnije prikoristan svakomu virnomu krstjaninu koji ga šti često (Venecija, 1647.)
Naslađenje duhovno, koji želi dobro živiti, potom toga dobro umriti (Venecija, 1639.; 1682.).

Augustin Miletić (16. 2. 1763. - 18. 7. 1831.)
2030-02-16
Fra Augustin Miletić rođen je u Fojnici 16. veljače 1763. Osnovno obrazovanje stekao je u fojničkom samostanu kod fra Ive Skočibušića. Franjevački habit obukao je 1779., da bi nakon godine novicijata pohađao gimnaziju u Grazu. Studij filozofije i teologije nastavio je u Italiji. Položivši ispite za profesora, postao je predavačem na teološkim učilištima u Bresciji i Padovi.Nakon što je 1802. apostolski vikar fra Grgo Ilijić Varešanin zatražio sebi pomoćnika i nasljednika, Sveta Stolica odabrala je fra Augustina Miletića. Za biskupa je zaređen 12. lipnja iste godine u samostanskoj crkvi sv. Franje u Padovi. Svoju službu u Bosni preuzima sredinom 1804. godine. Rezidencija mu je bila u fojničkom samostanu.Nakon što je 1813. biskup Ilijić umro, u potpunosti ga na mjestu apostolskog vikara nasljeđuje fra Augustin Miletić. Nesređene političke prilike i kuga nisu spriječile Miletića da se istakne kao vrlo revan biskup. Gotovo svake treće godine obilazio je župe u Vikarijatu poučavajući svećenike i vjernike te dijeleći sakramente, osobito potvrdu. Nakon svake vizitacije slao bi u Rim izvještaj Kongregaciji za širenje vjere. Uputio je više od dvadeset pastoralnih poslanica puku i svećenstvu, a veoma je zaslužan i za unapređenje školstva, ne samo u samostanima nego i izvan njih.Uz niz pastirskih poslanica fra Augustin je napisao i tri katehetska djela među kojima je najvažnije “Istomacegne stvari potribitii nauka karstjanskoga”. Na jednostavan način u obliku pitanja i odgovora on puku tumači osnove kršćanske vjere i morala.Miletić je posebno poticao puk da štuje Presveto Srce Isusovo i Blaženu Djevicu Mariju. Naučio ih je mnoge molitve od kojih je dosta i danas u pučkoj uporabi. Utvrdio je pučke pobožnosti puta križa, blagoslova polja, a na poseban način oblikovao je pobožnost blagoslova s Presvetim Oltarskim Sakramentom mladom nedjeljom. Smatra se da je napisao pjesme “Na planinu Kalvarije” i “Ponizno se teb’ klanjamo” te molitvu “Skrušenim srcem”. Sa sigurnošću se može reći da u oblikovanju tradicionalne pobožnosti bosanskog puka koju danas vidimo biskup Miletić ima velike zasluge.Svako jutro, pretječući zoru, odlazio je prvi u crkvu i žarko molio. Često bi znao za vrijeme pučkih misa boraviti među pukom kako bi im pokazao kako treba pobožno sudjelovati na svetoj misi. Ispovijedao se svake subote i uoči svetkovina. Post je smatrao vrlo bitnim za redovničku stegu tako da ga je vrlo često prakticirao, a dosta puta živio bi samo o kruhu i vodi.Umro je na pastoralnom pohodu župi Vidoši 18. srpnja 1831. Pokopan je na groblju u Rapovinama kraj Livna. Zahvalan puk nakon njegove smrti hodočastio je na njegov grob moleći mu se i čineći zavjete te zazivajući njegov zagovor, a fra Lovro Karaula, njegov tajnik o njemu kaže: “Prija će gavran obilit, nego će Miletićevo ime u našem narodu umrit”. Posmrtni ostaci preneseni su 1881. godine u samostansku crkvu na Goricu kraj Livna, gdje se i danas nalaze na ulazu, pod koromFra Augustin Miletić, kojega je puk smatrao svetim, danas je nažalost gotovo zaboravljen.
Franjevačka prisutnost u Bosni
